Kaukana pohjoisessa
talven kolmen pimeän kuukauden jälkeen
maailma odottaa
sytytystä.
Kevätaurinkoa.
Meritähdet heräävät ensimmäisinä.
Ne kiirehtivät korkeimmalle paikalle
aistien muutoksen vedessä putkijaloillaan
kutemaan.
Merimakkarat
vain suut näkyvissä
tulevat nyt esiin.
Ne keräävät niin paljon munia kuin saavat.
Kymmenellä kädellä saakin aika paljon.
Nyt merisulat nousevat ottamaan osansa.
Kaikkien täällä pitää ottaa osansa tästä vuosittaisesta juhla-ateriasta,
koska valo on myös käynnistänyt
muutoksista suurimman.
Ruskolevien varret
nousevat kohti pintaa kaasurakkuloillaan.
Pian mereen on kasvanut metsä
täynnä kaikenlaista elämää.
Nämä vihreät vedet
ovat merien hedelmällisimpiä mutta ankarimmin kilpailtuja.
VIHREÄT VEDET
Afrikan eteläkärjessä
kaksi valtamerta kohtaa.
Ravinteikkaiden virtojen ruokkimissa matalikoissa
on runsaita levämetsiä.
Vain sykkivät hengitysputket liikkuen
meritursas odottaa saalista.
Rapu kelpaa.
Tursas lähtee perään.
Sitten se väijyy
väijyjän kärsivällisyydellä.
Mutta tursas jakaa Kapin vedet
monien muiden saalistajien kanssa.
Merikarhujen
ja haiden.
Ne kaikki syövät tursaita,
jos vain löytävät.
Ja pyjamahait ovat mestareita
etsimään pohjakasvillisuudessa.
Aika kadota.
Mutta sinnikkäät pikkuhait ylettyvät syvälle koloihin.
Mutta tursas ei aio luovuttaa.
Se työntää lonkeronsa hain kiduksiin.
Se estää haita hengittämästä.
Niinpä hain on päästettävä irti.
Jouduttuaan vaaraan ulos kolostaan
tursas tekee jotain aivan erikoista.
Ensimmäistä kertaa kameran todistamana.
Se kätkeytyy
simpukankuorten suojaan.
Se piilottelee
avoimella paikalla.
Hai aistii saaliinsa.
Mutta simpukankuoret hämäävät sitä.
Metsässä täynnä nälkäisiä suita
hyvät hoksottimet pelastavat tursaan.
Levämetsät kukoistavat lauhkeissa vesissä
varsinkin Pohjois-Amerikan länsirannikolla.
Täällä suuret levät kasvavat satojen kilometrien alueilla.
Paikoin varret nousevat 60-metrisiksi.
Tiheiköt ovat täynnä elämää.
Kilpailu tilasta ja ravinnosta on kovaa.
Haastava tehtävä garibaldikalalle.
Se hoitaa levätilkkuaan, jonka eliöstöä se syö.
Maajussina sen työ ei lopu.
Se poistaa kotilot ja kaikki muut, jotka tulevat syömään sen levää.
Olivat ne sitten kuinka isoja tahansa.
Sen pitää päästä kaikista tuholaisista.
Tämä voi olla pahin kaikista.
Merisiilit syövät kiven putipuhtaaksi.
Sen piikit ovat neulanterävät.
Garibaldin on jotenkin poistettava se.
Mutta vaikeus merisiileissä
on se, että niitä tulee aina lisää.
Illan hämärtyessä sen on lopetettava.
Se ei tarvitse vain lepoa
vaan myös piilopaikan.
Yöllä pedot saalistavat näissä metsissä.
Sähkörausku
tainnuttaa uhrinsa 45 voltin sähköiskulla.
Garibaldin piilotellessa
merisiilit syövät rauhassa.
Aamulla
se löytää tilansa taas vallattuna.
Merisiilit, kuten kulkusirkat,
parveilevat suurin joukoin.
Tämä voi olla tuhoisaa
ei vain garibaldille
vaan myös levälle itselleen.
Kaikki kasvillisuus on nyt vaarassa.
Merisiilit etenevät syöden levien varret
ja jättäen jälkeensä paljasta kiveä.
Nämä merisiiliarmeijat ovat kaataneet monet Pohjois-Amerikan länsirannikon levämetsät.
Mutta apu on lähellä.
Merisaukot.
Kaikki muut saukot viettävät suuren osan ajastaan maalla,
mutta merisaukot poistuvat harvoin vedestä.
Poikanen ei synny kovin hyvänä uimarina.
Niinpä emo sukii tunteja sen turkkia kelluvaksi.
Mutta tuottaakseen maitoa ja pitääkseen itsensä lämpimänä
sen pitää syödä päivittäin jopa 30 % painostaan.
Se tekee sen syömällä äyriäisiä.
Ja merisiilit ovat merisaukon herkkua.
Merisaukkoja metsästettiin niin paljon turkkinsa takia,
että ne olivat kuolla sukupuuttoon.
Ilman niitä
monet levämetsät vaihtuivat
merisiiliaukeiksi.
Nyt merisaukko on rauhoitettu.
Ja kannan hitaasti elpyessä
monet levämetsistä elpyvät myös.
Nyt joillain syrjäisillä paikoilla merisaukkoja on niin paljon,
että ne kokoontuvat valtaviksi lautoiksi.
Sellaisiksi joita ei ole nähty yli vuosisataan.
Auringon polttamilla Australian matalikoilla
levä on vaihtunut merten ainoaan kukkivaan kasviin,
meriruohoon.
Laajimmat merelliset ruohotasangot
voivat olla 8 000 neliökilometriä.
Kaikkialla tropiikissa niitä partioi
tiikerihait.
Ne voivat kasvaa jopa viiden metrin pituisiksi.
Ja niillä on murskaavan vahvat leuat.
Ne saalistavat liemikilpikonnia.
Kilpikonnat eivät juurikaan syö muuta kuin meriruohoa.
Yksi voi syödä jopa kaksi kiloa päivässä.
Mutta yksikään ei syö rauhassa.
Terveet kilpikonnat pysyvät kaukana lähestyvästä haista.
Ja jo pitämällä kilpikonnat liikkeellä
hait estävät niitä ylilaiduntamasta.
Ja se hyödyttää meitä kaikkia.
Alue meriruohoa sitoo ja varastoi
35 kertaa enemmän hiilidioksidia
kuin samankokoinen sademetsä.
Näin preeriat ja niiden hait
ovat liittolaisiamme taistelussa lämpenevää ilmastoa vastaan.
Selviytymistaistelulla vihreissä vesissä voi olla kauaskantoisia seurauksia.
Kerran vuodessa tietty niitty Australiassa muuttuu täysin.
Talven ensimmäisen täydenkuun vaiheilla
armeija ilmestyy.
Hämähäkkirapuja.
Kuluneen vuoden ajan ne ovat syöneet syvemmissä vesissä.
Nyt ne marssivat ruohotasankojen poikki.
Sadoin tuhansittain.
Ne kapuavat toistensa päälle
suuriksi kummuiksi
pituudeltaan melkein sata metriä.
Ne eivät etsi kumppania
eivätkä muni.
Ne ovat tulleet tänne
kasvamaan.
Kuten kaikilla ravuilla, niillä on kova laajenematon kuori.
Niinpä kasvaakseen niiden on murtauduttava ulos siitä.
Ja se antaa pehmeän, alla kehittyneen kuoren
laajeta.
Uuden kuoren kovettuminen vie päiviä.
Sen jalat ovat niin veltot, etteivät ne toimi kunnolla.
Rapu on suojaton
ja suuressa vaarassa.
Isokeihäsrausku.
Se on valtava, noin neljä metriä pitkä.
Se haluaa pehmeän, vasta kuorensa luoneen ravun,
joka on helpompi syödä.
Ravut yrittävät pysyä yhdessä.
Mutta nyt rauskun hätäännyttäminä
ne hajaantuvat.
Vasta kuorensa luonut rapu
on liian heikko pysymään muiden mukana.
Turvallisin paikka on kasan keskellä.
Siksi kokoontuminenkin.
Joukossa on turvaa.
Mutta valtaosa ravuista säästyy.
Ja parin päivän päästä
ne ovat valmiit palaamaan syvyyksiin
ja jatkamaan yksinvaellustaan
etsiessään ruokaa.
Tämä ei ole hautausmaa
vaan sadan tuhannen ravun voitto
onnistuneesti kuorensa luoneina.
Eteläisen Australian vihreät vedet
ovat erityisen rikkaat kokoontumisissa.
Mutta useimmat olennot kokoontuvat eri syystä,
paritellakseen.
Jättiläisseepia.
Suurin seepioista.
Ne elävät vain vuoden tai kaksi.
Australian kesän lähestyessä loppuaan
niiden pitää hoitaa vielä yksi asia,
löytää kumppani.
Mutta yli sata tuhatta urosta
kilpailee naaraista samassa lahdessa.
Niiden joukossa tosi jättiläinen.
Se voi painaa kymmenen kiloa.
Väriraidat liikkuvat sen iholla.
Tapa jolla seepiat kommunikoivat.
Tämä pieni uros ei voisi mitenkään haastaa sitä.
Jätin vieressä ja suojeluksessa
on sen kanssa juuri paritellut naaras.
Mutta kilpailijoita kiinnostaa silti.
Näyttää siltä, ettei pienellä uroksella olisi toivoakaan.
Naaras näyttää jätille nyt valkoista raitaa.
Merkki haluttomuudesta paritella sen kanssa enää.
Muuta rohkaisua pieni uros ei tarvitsekaan.
Sen pitää yrittää hämätä.
Se haalistaa värinsä
ja piilottaa lonkeronsa.
Se on oikean kokoinen mennäkseen naaraasta.
Jättiä on huijattu.
Pieni uros näyttää nyt valkoista raitaa
niin kuin oikea naaraskin
estääkseen sen lähentelyt.
Se liukuu naaraan viereen.
Ja ne parittelevat.
Parittelemalla monien kumppaneiden kanssa
naaras varmistaa poikasilleen moninaisimmat perintötekijät.
Viekas uros lähtee
viimeinen asia hoidettuna.
Näyttää siis siltä, että jättiläisseepioillekaan
koko ei ole aina tärkeintä.
Toiset urokset näillä Australian laitumilla
kantavat enemmän vastuuta poikasistaan.
Korulehvähevonen.
Tämä on uros,
ja se kantaa arvokasta lastia.
Paritellessaan naaraan kanssa
se kiinnitti keräämänsä munat pyrstönsä alle.
Nyt se jättää levätiheiköt
ja suuntaa avoimempiin vesiin,
missä suojaväri ei ole yhtä perusteellinen.
Ja täällä on paljon saalistajiakin.
Ja tämän takia isät vaarantavat henkensä.
Tiheitä parvia pienenpieniä katkarapuja.
Massiäyriäisiä.
Yksi merihevosen suosikkiruoista.
Ne houkuttelevat muitakin merihevosia.
On vihdoin aika päästää poikaset irti.
Mutta levää on kasvanut kehittyvien munien päälle.
Ja se voi tukahduttaa ne.
Poikaset syntyvät silti.
Kuoriutuminen on onnistunut.
Isät palaavat levän suojaan,
missä ne ovat kuin näkymättömiä.
Poikaset puolestaan jäävät tänne.
Mutta ne kasvavat nopeasti
parhaan ruokansa keskellä.
Valtavat määrät merten nuorista kaloista
aloittavat elämänsä vihreissä vesissä.
Rikkaimpia kasvupaikkoja ovat mangrovemetsät.
Tropiikin rantaviivalla
ne muodostavat luonnollisen suojan maan ja meren väliin
ja ovat maailman hedelmällisimpiä metsiä.
Pinnanalaiset ilmajuuret kaareutuvat lujasti kiinni.
Täällä on runsaasti ruokaa kalanpoikasille.
Ja juurakot suojaavat niitä isommilta kaloilta
ja muilta väylillä saalistavilta pedoilta.
Mutta pohjoisessa Australiassa
laskuveden mukana
pikkukalojen on lähdettävä suojastaan.
Ja nyt ne ovat suojattomia.
Vihreiden vesien tarkin tappaja.
Seeprasirkkaäyriäinen.
Uros, melkein 40 senttimetriä pitkä.
Mutta se ei saalista vain itselleen.
Se kerää ruokaa kumppanilleen.
Ne ovat voineet olla yhdessä 20 vuotta.
Naaras luottaa uroksen tuovan ruokaa
ja käyttää energiansa muniinsa.
Yltäkylläisyydessä tämä tuntuu järkevältä.
Mutta taktiikassa on myös vaaransa.
Jos uros häviäisi, se voisi nääntyä nälkään.
Jokin on kiinnittänyt tämän uroksen huomion.
Kenties vastustamaton tuoksu
tai kaukainen kutsu.
Oli syy mikä tahansa, uros jättää kolonsa
ja elinikäisen kumppaninsa.
Vielä isompi kolo.
Kumppaninsa menettäneet naaraat
näyttävät lähettävän hätäkutsuja saadakseen uuden uroksen luokseen.
Isompi naaras munii enemmän.
Niinpä parittelu tuottaa enemmän jälkeläisiäkin.
Mutta uskottomuudella on hintansa.
Isompi kumppani vaatii myös enemmän ruokaa.
Mitä rikkaampi vesi, sitä kovempi kilpailu.
Ja yksi vihreä vesi
ylläpitää enemmän elämää kuin kaikki muut yhteensä.
Toisin kuin mangrovea ja meriruohoa
sitä on avomerellä
ja vain hetkellisesti ja satunnaisesti.
Tämä vihreys ei tule juurtuneista kasveista
vaan kelluvista kasvipilvistä.
Miljardit mikroskooppiset kasviplanktonit lisääntyvät.
Sellaisesta määrästä riittää yhteen suurimmista juhlista.
Pohjois-Amerikan länsirannikon edustalla
sadat delfiinit rientävät juhla-aterialle.
Ne eivät ole ainoat liikkeellä.
Niin ovat merileijonatkin.
Ne suuntaavat Kalifornian Montereynlahteen,
missä leväkukinnat ovat johtaneet räjähdykseen
planktonin syöjissä.
Sardelleja,
miljoonia.
Delfiinit ajavat sardellit pintaa kohti.
Sekä merilinnut että merileijonat käyttävät tilaisuutta hyväkseen.
Pitää syödä ennen kuin muut ehtivät.
Ryhävalaita,
satoja.
Joka syöksyllä pintaan kukin siivilöi jopa sata kiloa kalaa.
Ne ottavat suurimman osan yhdestä suurimmista juhlista.
Niin tärkeitä ovat pienenpienet planktonit,
että melkein koko merielämä on lopulta riippuvainen niistä.
Vihreät vedet, ei sininen,
ovat perusta melkein kaikelle elämälle maailman merissä.
SINISEEN
Tallentaakseen mahtavat merenalaiset metsät
ja niiden hämmästyttävät asukit
Sininen planeetta II -ryhmä on kehittänyt kuvausratkaisunsa.
Kupukamerasta,
vesirajakuvauksesta
latvuston päällä,
huippuluokan aikavälikuvaukseen,
joka nopeuttaa ajan paljastaakseen pohjakasvillisuuden salatun elämän.
Mutta kaikista metsien asukeista
kuvaus Kapin vesissä Etelä-Afrikassa
osoittautui suurimmaksi haasteeksi.
Luonnontutkija Craig Foster
on lumoutunut salaperäisimmästä asukista,
meritursaasta.
Näissä vesissä tavataan melkein sataa hailajia.
Mutta se ei ole estänyt Craigia
uimasta täällä joka aamu kuuden viime vuoden ajan.
Kun löytää pienenpienen reiän,
tietää että se on tursaan uhri.
Jos etsii oikein tarkkaan, niitä löytää usein läheltä.
Craig on todistanut tursaiden temput
ja haluaa jakaa havaintonsa
Sininen planeetta -kuvaajan Roger Horrocksin kanssa.
Rogeria kiehtoo niiden vahva persoonallisuus.
On hämmästyttävää nähdä, kuinka yksilöllisiä ne ovat.
Joka tursaalla on oma luonteensa.
Jotkut ovat tosi arkoja, toiset erittäin rohkeita.
Moninaisuus on tehnyt ne läheisiksi.
Viikkojen kuvauksen jälkeen
he vihdoin tapaavat tursaan,
joka ei ole vain ilmeisen peloton
vaan myös halukas esiintymään.
Se tuli suoraan ulos
jalustan ali jalkojeni väliin.
Upeaa.
Se nopeasti hyväksyi meidät molemmat.
Niinpä olemme saaneet upeita intiimejä hetkiä.
Olen seurannut tätä tursasta kuukausia.
Mahtavaa että se luottaa meihin ja jatkaa toimiaan tavalliseen tapaan.
Kuukausia myöhemmin tähtitursas vihdoin kuvataan saalistamassa.
Mutta sitten huomataan vakava seuraus
metsän jakamisesta monen muun pedon kanssa.
Pyjamahait.
Ne ovat kokoonsa nähden valkohaita hyökkäävämpiä.
Ne ovat kuin ohjuksia.
Heikoimmastakin hajusta hai kyllä löytää tursaan.
Kun hai sai tursaan kiinni,
oletin että se oli sitten siinä.
Seurattuani tätä eläintä kauan hyökkäystä oli vaikea katsoa.
Sitten hämmästykseksi se taistelee vastaan.
Se työnsi lonkeronsa hain kiduksiin,
pani hengitystien kiinni.
Hai ei voinut hengittää. Ja niin se pääsi pakoon.
Koko jutun todistaminen oli
tosi voimakas hetki.
He ovat helpottuneita sen selviytymisestä.
Mutta jouduttuaan ulos kolostaan
sen seuraava temppu on vielä hämmästyttävämpi.
Se nosti lonkeronsa päänsä päälle
ja samalla
tarttui simpukankuoriin ja loi niistä panssarin.
Tursas oli panssaroitunut,
sitten hai tuli takaa.
Se haistoi jotain.
Se ei näe turskan päätä vaan oudon panssarin.
Sitten se töni turskaa.
Uskomatonta miten tursas päihitti hain oveluudellaan,
panssarillaan ja kokemuksellaan.
Se oli kerrassaan ilmiömäinen.
Se on tosi rocktähti.
Craigin ja Rogerin työn ansiosta
hämmästyttävät temput ovat nyt tieteen tiedossa.
Mitä muuta löydämmekään näistä mielenkiintoisista merien metsistä?
Seuraavaksi Sininen planeetta II:ssa
tapaamme asukit maailmojen törmäyspisteessä
ja näemme miten ne selviävät vaatimuksista aina muuttuvilla
rannikoilla.
suom/synk: subisebbo